Jednota bratrská a Židé

Varování bratrských kazatelů před násilím na židovské komunitě v českých zemích v 2. polovině 16. století.

Vztah Jednoty bratrské k židovské menšině v českých zemích je těžko uchopitelný. Na jedné straně se před námi otevírá cesta Jednoty od Nového zákona k uchopení celé Bible, vrcholící novým překladem z původních jazyků za asistence židovských konvertitů. Na druhé straně nám prameny mlčí o nějakém přesně vymezeném vztahu Bratří k Židům či o vztahu Židů k Jednotě. Navíc je nutné vzít v potaz i ten fakt, že postavení člena Jednoty a Žida je v tehdejší společnosti zcela odlišné. Židovská menšina, jakožto “královský regál“, je menšinou oficiálně tolerovanou, prakticky však omezovanou a týranou. Jednota bratrská je od svého vzniku až do roku 1609 postavena mimo zákon a její příslušníci jsou pronásledováni, vězněni i popravováni, jen za svou příslušnost k ní. Nutné je také vzít v potaz i to, že Židé jakožto jediná nekřesťanská náboženská skupina uprostřed tehdejší církve, pokud nekonvertovali ke křesťanství, tak až na výjimky nejčastěji v podobě jejich “obracení“ na křesťanství, zůstali mimo zájem celé tehdejší křesťanské církve, tedy i Jednoty a nestali se objektem nějakého teoretického pojednávání. Rozdíl situace dokumentuje vztah křesťanů k příslušníkům islámu, kteří se stali pro Evropu 16. století permanentní hrozbou a s islámem se například proto potýkal i bratrský šlechtic Václav Budovec z Budova. Přesto však nalezneme v bohatém literárním bratrském odkazu některé řídké zprávy o tom, jaký byl oficiální i praktický přístup Bratří k Židům v 16. století a v tomto krátkém pojednání zejména v otázce násilí na židovské menšině – v otázce pogromů.
Jaká však byla celková situace Židů 16. století v českých zemích za vlády jagellonských a habsburských panovníků? Na jedné straně Židé “patřili” panovníku, jež se měl starat o jejich bezpečí, z čehož mu zároveň plynul značný zisk. Na druhé straně se Židé stávali jak obětí pronásledování, tak i vyloženě obětmi násilí páchaného křesťany. Zde také znovu sehrává svou roli i panovník, který se stává tím, kdo židovskou komunitu opětovně vyhošťuje a znovu jí prodlužuje i povoluje pobyt, jen však zase do dalšího vyhoštění. Konkrétně je možné si tuto situaci představit několika příklady.
Oficiální postoj mocenských struktur je sice často praxi vzdálený, přesto však zajímavý. Roku 1501 brání obecný sněm Židy před násilím nařízením, aby za činy jednotlivce netrpěla celá komunita. R. 1510 král Vladislav zabraňuje, po předchozí snaze o vyhnání Židů, aby již nebyli více vypovídáni ze země. R. 1513 císařský dekret nařizuje křesťanům, aby více neničili a nehanobili židovské hřbitovy. R. 1540 vystupuje svou bullou i papež Pavel III., který následuje své předchůdce a vystupuje proti představě kultické vraždy křesťanských dětí. R. 1541 Ferdinand I. vypovídá Židy ze svého území, ale v zápětí jim dává odklad i prodlužující glejty k odchodu. R. 1551 dochází v českých zemích z Ferdinandova nařízení k označení Židů žlutým kolečkem. R. 1557 opět Ferdinand vypovídá všech Židy ze země a opět jim začíná tolerovat pobyt. A tuto část uzavřeme rokem 1567, kdy Ferdinandův nástupce Maxmilián II. dovoluje Židům trvale zůstat a těm se tak otevírá poněkud volná oblast k jejich žití a i k skutečnému rozkvětu na poli hospodářském i kulturním.
Jasně v tomto stručném přehledu vidíme, že situace židovské menšiny nebyla, ani přes oficiální postavení pod ochranou panovníka, nijak příznivá. Navíc se na Židy snáší i řada obvinění a pomluv, kdy prastarému obvinění Židů z kultické vraždy padli za oběť například tři Židé r. 1504 u Strakonic. Stále jsou také Židé naříkáni z nekalých obchodů, vývozu drahých kovů ze země, padělání a šizení mince apod. V době tureckého nebezpečí však padlo také velice vážné obvinění ze špehování pro nepřítele i placení žhářů, kteří měli škodit křesťanskému majetku. Toto obvinění také dalo i podnět k již zmíněnému vypovězení  Židů z r. 1541 a tato doba dala vzniknout i několika vyloženým pogromům v Litoměřicích, Žatci, Roudnici nad Labem a Nymburce, které často souvisely právě s tímto vypovězením. Fakticky pak i toto samo vypovězení znamenalo, když ne vždy ohrožení života samého přímo, tedy jistě ohrožení a třeba i ztrátu veškerého majetku většiny vypovězených. Avšak na tlaku vůči židovské menšině se také podílela, za plné podpory Ferdinanda I., i římská církev, zejména velice schopný řád Tovaryšstva Ježíšova, svou snahou o přivedení Židů ke křesťanství. Židovské knihy byly podrobovány censuře, zda neobsahují články odporné křesťanské víře. Zejména tak na začátku 60. let jsou zejména pražští Židé z Ferdinandova nařízení nuceni navštěvovat křesťanská shromáždění a slýchat jezuitská kázání, jejichž cílem byla židovská konverze.
Utrakvistická církev, protipól, partner i protivník římského katolictví v českých zemích, v této problematice stojí poněkud stranou a její postoj lze na základě kusých zpráv nazvat spíše tradičním, nevšímavým a někdy dokonce přímo odmítajícím veškeré násilí páchané na židovském obyvatelstvu. Jednota bratrská pak v této pozici svou předchůdkyni a do jisté míry i matku, následuje.
Bylo již naznačeno, že postavení Židů a členů Jednoty se zásadně lišilo. Žid byl haněn, omezován, vražděn, ale oficiálně ve svém náboženském životě tolerován. Bratr byl, jakožto kacíř a sektář, kriminálním živlem, jemuž v nejlepším případě hrozilo vypovězení či uvěznění, v nejhorším často i smrt. Na druhou stranu tento předpoklad jednak Jednotu chránil před mocenským podílem na diskriminaci Židů, jednak jí umožňoval vidět židovskou komunitu v jiném světle než obě dvě většinové církve. V žádném případě však nesmíme zapomínat na to, že i bratrský pohled na židovskou menšinu byl pohledem křesťanským v duchu své doby a tedy nepočítal s žádným typem židovské a křesťanské rovnocennosti, ale podřazoval vždy židovské náboženství učení křesťanskému.
S obětí persekuce Židů par excellence se setkal ještě na konci 15. století přední bohoslovec a vůdce Jednoty její druhé generace, B. Lukáš Pražský. Účastnil se totiž bratrské výpravy na východ a zde, roku 1492 v Cařihradě, se setkal s Židem prchajícím před španělskou inkvizicí, kterého zde dokonce získal učení Jednoty.
Týž B. Lukáš ve svém psaní králi Vladislavovi z 15. prosince 1509 dobře vystihuje výše naznačený rozdíl mezi Jednotou bratrskou a židovskou menšinou v českých zemích. V reakci na snahu krále Vladislava donutit Jednotu k přístupu buď k církvi římské nebo utrakvistické, totiž Lukáš přímo žádá o alespoň omezenou svobodu pro Jednotu, které se dostává “nenáviděným“ Židům. Tato Lukášova prosba vhodně ukazuje postavení Jednoty v království, které je horší než postavení Židů. Také však apeluje na panovníka odkazem na jeho souhlas s pobytem Židů v Praze z uplynulého června téhož roku.
Obdobná situace se opakuje i při porážce prvního stavovského odboje proti Ferdinandovi I. Roku 1547 se Bratří brání opětovnému zavedení Vladislavova mandátu, proti kterému se dříve ohradil již B. Lukáš a podobně jako on, žádají o povolení k shromažďování s odkazem na svobody, které panovník dopřává svým Židům.
Za zmínku však ještě stojí už naznačený příběh židovských konvertitů. Ti se v Jednotě jistě nacházeli, jak svědčí již uvedený příběh B. Lukáše, a nejvýznamnějším z nich je jeden z překladatelů kralického vydání Bible, Lukáš Helic z Poznaně. Ovšem zde je nutné zatím výklad pozdržet, protože tato otázka je zatím ještě nezpracovaná a čeká na svého badatele.
Nemáme-li k dispozici teoretická pojednání o některém teologickém či církevním tématu, totiž zejména traktáty, spisy či polemiky, nezbývá než užít prameny, které fakticky měly mnohem větší dosah než uvedená teoretická pojednání. Jde o kazatelské projevy, jednotlivá kázání i celé postily. Nejen, že právě zde nalezneme myšlenkový svět kazatele, často anonymního, ale navíc nám mohou přiblížit i jakýsi celkový obraz myšlení a jednání tehdejší společnosti. Celkově je také možné říci, že právě kazatelství v naší otázce bude moci říci jednou rozhodující slovo poté, co budou důkladně prostudována křesťanská kázání s ohledem na židovskou otázku.
Jelikož církevní rok umožňoval svým pojetím cyklického střídání určitých perikop na jednotlivé neděle a svátky během roku pokrýt nejen všechny významné události křesťanského pojetí dějin spásy, ale i většiny aspektů lidské společnosti, je nutné vyjít z této skutečnosti. Zjeví se nám tak jeden, pro nás rozhodující, motiv a tím jsou velkopáteční kázání. Velký pátek, den umučení Krista, byl často dnem, kdy kazatelská horlivost v líčení Kristovy smrti mohla nabírat a často i nabírala výrazně antijudaistický nádech, který se odrážel i na možných násilnostech vůči Židům. Židé se jako celek právě tento jediný den dostávali při čtení a výkladu novozákonního textu, často programově, do jasné pozice Kristových nepřátel a původců Kristova utrpení, jejichž shrnujícím typem se stala židovská velerada a zejména Jidáš, zrádce Kristův a sebevrah, jehož pokání nebylo a nemohlo být Bohem, dle tehdejších názorů, přijato. V důsledku této představy se pak Židé stávali nepřáteli křesťanů obecně a trvale a velkopáteční kázání často vyvolávala mnohé pogromy a násilnosti v židovských ghetech. O této skutečnosti svědčí i následující výběr několika pramenných zpráv. Statuta arcibiskupa Arnošta z Pardubic z roku 1348 zakazují Židům ukazovat se na Velký pátek na ulicích a určuje se jim mít rovněž zavřená okna i dveře svých domů. Toto nařízení, které mělo zabránit případným střetům však nemělo nadále valné účinnosti. Téhož velikonočního času roku 1389 dojde v Praze k největšímu pogromu v našich dějinách, který zvěčnil tragickou skladbou tehdejší pražský rabín Avigdor Karo. Opět na Velký pátek jsou o více než sto let později pronásledováni Židé v Českých Budějovicích, na kteréžto pronásledování reaguje i král Vladislav II. roku 1494. Zase o velikonocích roku 1514 zabrání konšelé chystanému útoku na pražskou židovskou komunitu. A dalších zpráv by bylo možné, i přes mezery v pramenech, jistě nalézt i více. Nutno však zmínit také to, že k pogromům často docházelo i v jiných obdobích roku. Tehdy ovšem šlo vždy o reakci na nějaké mimořádné události (mor, hlad, smrt vůdčí osobnosti, vnější nejistotu a nebezpečí), zatímco u velikonočního času můžeme nalézt souhru jak omezující oficiální ochrany židovské komunity například právě nařízením arcibiskupovým, tak i skutečného a opakovaného násilí. Velikonoční čas tedy může být tedy brán jako dobu, v níž je vztah křesťana a Žida v dějinách nejvyhrocenější a na níž je možné křesťansko-židovské soužití v dějinách dobře dokumentovat. Vstoupíme-li tedy nyní na pole bratrského kazatelství, nalezneme zde konkrétní doklady bratrského postoje k pogromům a násilí na židovském obyvatelstvu, z výše uvedených příčin, právě ve velikonočním čase. 
První bratrská tištěná postila z roku 1575 patří pod redakční zpracování B. Ondřeje Štefana. Tento vynikající duch Jednoty také, mimo jiné, připravoval i poznámky k bratrskému překladu hebrejské Bible, křesťanského Starého zákona pro Kralické vydání, jehož se však již nedočkal. Klenot, který po sobě v podobě své postily zanechal, je cennější tím víc, že do té doby zatím neznáme žádné další bratrské postily a Štefanova sbírka je pro nás tak prvním výchozím bodem. Zde nalezneme první konkrétní doklad postoje bratrského kazatele. V kázání na Veliký pátek čteme následující slova o Kristově utrpení: “Vězme pak, že jakož na tom není, abychom se pro velikost trápení jeho rozžalostnili a plakali, tak ani na tom, abychom se nad Židy, nepřátely Kristovými, mstíti chtěli. Neb to Pán Petrovi zapověděl, aniž se sám mstil, moha, ale Otci vše poručil.“ Bratrský kazatel, ač zde jistě nechápe židovskou menšinu jako lid rovný křesťanům, přesto jasně vyzývá posluchače, aby se nijak nezapojovali do násilí na Židech páchaného a odkazuje na evangelijní oddíl, který nalezneme ve všech čtyřech evangeliích. Jde o napadení veleknězova sluhy Ježíšovým učedníkem při Ježíšově zatčení v Getsemanské zahradě. Tehdejší křesťanství převážně vytrhávalo Ježíše i jeho učedníky z rámce židovského národa a tak i útok Ježíšova učedníka na služebníka velekněze, který podává Nový zákon, byl církví chápán jako útok křesťana vůči Židu. A právě tuto představu kazatel, o jehož jméně nejsme nijak zpraveni, protože postila je redakčním zpracováním několika bratrských autorů, užívá k varování před velikonočním násilím.
V dalším velkopátečním kázání anonymního kazatele z konce 16. století, kterého do bratrského okruhu zařadil soupis rukopisů Josefa Truhláře, a který se chová v Národní knihovně ČR v Praze, nalezneme v této otázce posun ještě větší. “Mnozí se domejšlejí, že jest na tom dosti, když oni slyší zpívati pašijí, když zlořečí Židuom a Jidášovi a litují nevinnosti Krista Pána, že on tak hanebně jest od Židuov ukřižován. … A protož máme plakati a naříkati ne na Židy, ne na Jidáše, než na své hříchy, na naši slepotu … Nebo oni toliko jsou byli meč a nástroj. I jako meč není vinen zabitím člověka, než jest ten vinen, kdož mečem bojuje a vládne, tak tito Židé byli by oni nikoli Krista Pána na smrt neodsoudili, kdybychom my a otcové naši svými hříchy tomuto příčinu nedali.“ Toto kázání nám slouží hned dvěma věcmi. Předně nám ukazuje ten fakt, že ve velikonoční čas křesťané skutečně “zlořečili“ Židům a Jidášovi, jakožto osobě Židy v dobovém chápání nejvýrazněji reprezentující. A odtud byl jistě často jen krůček k případnému násilí. Na druhou stranu nám však kázání posunuje argumentaci i od řečené výtky postily B. Štefana. Kazatel totiž teologicky správně pochopil význam a smysl Kristovy smrti, a proto může tvrdit, že ne Židé, ne Jidáš, ale jedině lidské hříchy mohou za Ježíšovu smrt. Židé pak, za tohoto předpokladu, byli proto pouhými nástroji v Božích rukách, kteří vykonali čin vynucený lidským pádem a stálým lidským odvracením se od Boží vůle.
Závěrem lze říci, že uvedené doklady odmítavého postoje bratrských kazatelů vůči násilí na židovském obyvatelstvu v českých zemích, nejsou a nemůžou být v žádném případě brány jakožto doklady bratrské náklonnosti k Židům, která by pramenila z nějakého nového pochopení lidských odlišností na poli náboženském. I když téma ještě čeká na své zhodnocení, tak také lze již nyní tvrdit, že Židé se s Jednotou nejblíže setkávali, až když jako konvertité své původní náboženství opustili a stali se příslušníky Jednoty. Stejně tak i obrat Jednoty k uchopení biblického celku, od počátečního zaujetí Novým zákonem k užívání a oblibě  Starého zákona, není důsledkem bratrského zájmu o židovské náboženství. Jde totiž spíše o projev posunu v teologii Jednoty za generace B. Lukáše Pražského a B. Vavřince Krasonického, návratem k celo-církevnímu chápání Bible, jakožto kanonického celku Starého a Nového zákona a konečně i důsledkem vlivu světové reformace. Rozhodně platí, že obecné pozice Židů a Jednoty bratrské byly, jak bylo řečeno, natolik rozdílné, že nelze předpokládat nějaké bližší kontakty, vyjma každodenních. Také v této souvislosti platí, že nenalezneme žádné zmínky o tom, že by se Bratří nějak výrazně vymykali tehdejšímu pohledu na židovskou komunitu, ať už sklonem k násilí, či sklonem k vzájemně užším stykům. O tom by mohly svědčit výroky výše uvedených kazatelů, které směřovaly dovnitř bratrských sborů, a které se zdají předpokládat i možné nebezpečí bratrského násilného anti-judaismu. Jednota se tedy souhrnem drží zaběhlého dobového pořádku ve stycích křesťanů a Židů. Její kazatelství nám svědčí, že se bratrští kněží jednohlasně brání jinak běžnému extrému v podobě násilí a zatím žádný pramen nám nesvědčí o tom, že by se členové Jednoty na nějakém násilí vůči židovské menšině podíleli. Rozhodně však ještě mnohé prameny zůstávají neprozkoumány a je možné, že se nám v dohledné době výše naznačená problematika více osvětlí a zodpoví se i ty otázky, na které zatím nemáme žádnou odpověď.

Mgr. Ota Halama, autor je postgraduální student na Evangelické teol. fakultě v Praze v oboru Církevních dějin