Proč pokládám za důležité rozšíření Společnosti křesťanů a Židů o dialog s islámem?
		Mikuláš Vymětal, podzim 2001

Vede mě k tomu celá řada důvodů:
- Česká společnost křesťanů a Židů je národní pobočkou Mezinárodni rady křesťanů a Židů (ICCJ). Ta se již vydala směrem k rozšiřování působnosti Společnosti od křesťansko-židovského dialogu k trialogu islám-křesťanství-judaismus. Například juniorská sekce ICCJ pořádá konference, jejichž účelem je vzájemné poznání a přiblížení tří monoteistických náboženství - židovství, křesťanství a islámu. Při konferenci, pořádané v Madridu 6.-11. 7. 2000, byl do juniorské rady ICCJ YLC (International Council of  Christians and Jews - Young Leadership Council) zvolen první zástupce muslimů. Česká sekce ICCJ by tedy měla sledovat tento mezinárodní trend. 
- Islám lze vnímat také jako náboženství, jež tvoří středovou pozici mezi křesťanstvím a judaismem. Zná totiž obě jmenované tradice a po svém si je zpracovává, zatímco pro křesťanství a judaismus, z nichž vyrostl, není zatím islám podstatným tématem. Podle mého názoru je nepřiměřené vést dialog a přitom opomíjet toho, kdo je na půli cesty mezi oběma partnery rozhovoru. Z hlediska židovské ortodoxie je islám bližší judaismu, než křesťanství, protože se jedná jednoznačně o monoteismus. Křesťanství je v určitém ohledu islám také bližší, než judaismus - Korán pozitivně hodnotí Ježíše, Marii, Jana Křtitele,  millenium - tisíciletou vládu Kristovu a pod. 
Naopak křesťanství je na půli cesty mezi judaismem a islámem dobou svého vzniku a tím, že po svém zpracovává židovská témata hebrejské Bible, zatímco jeho témata jsou podobným způsobem - tedy také svébytně - dále zpracována v islámu.
Také judaismus si můžeme představit jako náboženství, jež lze zařadit doprostřed mezi křesťanství a islám. Tvoří totiž kořen a hlavní (byť nejútlejší) kmen stromu, na nějž byly naroubovány dva poněkud cizorodé výhonky - křesťanství, rozvíjející dále především téma mesiáše a oběti a islám, jež dotahuje dále představu Boží všemohoucnosti a lidské odevzdání se Bohu.
- Součástí evropské kultury a historie je nejen judaismus a křesťanství, nýbrž také islám. Pokud nebudeme posuzovat historii obecně, nýbrž konkrétně v různých zemích, zjistíme, že se islám spolupodílel na evropské kultuře v poměrně výrazné míře. Součástí evropské kultury je jak muslimské Španělsko, tak i Balkán (Bosna, Kosovo, Albánie, evropská část Turecka). V populaci dalších zemí jsou už tradičně významné muslimské menšiny - jedná se například o Bulharsko, Řecko, Krym, ale např. i Polsko, v němž již od dob Třicetileté války existují tatarské vesnice s vesnickými mešitami. Evropská kultura byla v mnohém ovlivněna  i arabskou expanzí do Západní, tatarskou do Východní a tureckou do Jižní a Střední Evropy. Čeští protestanti v době Třicetileté války například očekávali pomoc právě od tureckého sultána. Turci se ostatně dostali jak do staropražských legend (o Turkovi z Ungeltu), tak i mezi sochy Karlova mostu. Islámská kultura tedy ovlivnila i kulturu v našich zemích, dokonce i architektonicky. Řada budov v Praze je v tzv. orientalizujícím slohu (Alhambra, Jeruzalémská a Španělská synagoga), součástí areálu zámku v Lednici je také minaret.  Současný sociální i kulturní vliv islámu v Západní Evropě je ještě výraznější - Německo, Francie, Británie i Španělsko mají své významné muslimské menšiny, zatímco díky hromadným sdělovacím prostředkům a snadné dopravě se ze světa stala “globální vesnice”, v níž se již o ničem nedá říci, že by to bylo “cizí” či “nedosažitelné”. 
- Také v České republice narůstá počet muslimů. Z menší míry je jejich nárůst dán konverzemi k islámu, z podstatně větší imigrací z arabských států. Velká část dětí těchto muslimů se učí v českých školách a postupně zde vyrůstá nová generace česky mluvících muslimů. Lze předpokládat, že tento trend bude v průběhu času (i v souvislosti se začleňováním ČR do EU) sílit. 
- Nijak neovlivníme skutečnost, že muslimové jsou, či se stávají, významnými menšinami v mnoha zemích Evropy. Co můžeme ovlivnit, je, jaké budou mezi námi vztahy a jak se zde budou jako menšina cítit. K tomu je třeba překonat ostych a obavy a zahájit dialog. 
Ve Spolkové Republice Německo, kde je v současnosti 3,24 miliónu muslimů (údaj z dubna 2001), jich navštěvuje mešity 74%. Podle německých zdrojů považuje 74% německých muslimů za “velmi důležitý” dialog s křesťany a 55% dialog s Židy. Z těchto údajů lze vysuzovat, že dozrála doba k mezináboženskému dialogu i na muslimské straně. Ve statistice, z níž čerpám, je uveden ještě další zajímavý údaj - muslimů přibývá v Německu především díky imigraci a vysokému natalismu, konverze přitom hraje jen minimální roli - např. za rok 2000 přibylo v Německu 200 000 muslimů, z nichž bylo ovšem jen asi 300 konvertitů, z toho asi polovina bývalých křesťanů. Strach z islámské misie, který někteří křesťané mají, tedy není příliš opodstatnělý. 
- Důvodem pro vedení mezináboženského dialogu je také nárůst extremismu ve všech třech zmiňovaných náboženstvích. Proti extremismu je třeba vystupovat aktivně, zaujímáním a prezentováním rozumné pozice, nesnášenlivosti se dá bránit právě rozhovorem. Budeme-li rezignovat na možnost dialogu, otevíráme tím právě dveře pro extremismus. Jako evangelický farář čtu pravidelně různé křesťanské brožurky, jež mi nevyžádány chodí na faru a skličuje mě, kolik nesnášenlivosti a nenávisti se halí do pláště křesťanství. Od různých návštěvníků mé fary jsem slyšel také o kázáních v evangelikálních a letničních církvích, jež se po útocích na Světové obchodní centrum zaměřují proti islámu, který je považován některými křesťany za náboženství pohanské, ďábelské, či přímo antikristovské. Z některých “křesťanských” výpovědí, které se lze dočíst i v renomovaných novinách, běhá mráz po zádech. 
- Také současná politická situace (článek píši na konci října 2001) mě přesvědčuje o potřebnosti dialogu. Rozhovor nejenže ovlivní a přiblíží k sobě přímé partnery rozhovoru, ale ukáže také všem ostatním, že jsou podobné rozhovory možné. Tím může třeba i malá skupina zájemců o mezináboženský dialog ovlivnit do jisté míry i náladu v celé společnosti, pomoci utlumit xenofobní vášně a nabídnout k nim lepší alternativu.
- Proti nenávisti je podle mého názoru totiž třeba postavit nejen toleranci, snášenlivost, která totiž může hraničit i s lhostejností, nýbrž také dialog. V dialogu si uvědomuji hodnotu vlastního názoru, a proto ho sděluji a tím si ho i tříbím, tak také názoru mého partnera, který mě může svými názory obohatit. Dojde tedy k oboustrannému obohacení a ovlivnění.
Odmítám-li dialog, nejen že toho druhého nepovažuji za hodna vyslechnutí, ale vlastně si nevážím ani svého vlastního názoru, protože se o něj bojím a myslím si, že ho mohu ztratit jen díky poznání nových názorů.  
- Dialog je tedy potřebný i z vnitřního důvodu. Je totiž zapotřebí nejen kvůli budoucím partnerům v rozhovoru a kvůli stávající politické situaci, nýbrž také kvůli nám samým. Zatímco v rozhovoru se překonávají napětí a zmenšuje se strach z cizího, tam, kde chybí dialog, naopak narůstá odcizení a “ten druhý” se mi z partnera víc a víc stává pouhým předmětem. Přitom i ve mně samotném narůstá prostor pro strach z druhého a nepřátelství k němu. Neusilování o dialog je tedy vlastně také aktivním postojem. Temné skvrny evropských dějin (náboženské války, křížové výpravy, holocaust) ukazují, kam tento postoj může vést.  
- Naopak součástí všech tří zmiňovaných náboženských celků je také eschatologie - tedy víra v konečný soud, po němž budou “všichni vzývat Hospodinovo jméno a sloužit mu společnou paží” (Sof 3,9). Příchod času této společné služby může podle mého názoru přiblížit i dialog s muslimy.
Vážení čtenáři Zpravodaje, zde Vám předkládám svůj názor, který by rád vzbudil diskuzi o rozšiřování naší společnosti. Vždyť případné změny mohou nastat teprve na základě vážného rozhovoru.  Těším se proto na souhlasné i nesouhlasné reakce.